Даниела Колева
Ключът към надеждата

chitanka.info

Когато у „надарената с всичко“ Пандора надделяло любопитството, тя вдигнала похлупака на урната, подарена и от Зевс. Оттам излезли сред хората злините, грижите, и страданията, непознати дотогава на смъртните. Пандора захлупила веднага урната,но на дъното и останала сама надеждата.

Ако има нещо, вътрешно присъщо за човека — за мислителя, за последния клошар, за богаташа, за детето в инвалидна количка, за сиромаха, за невинния, за виновния, за професионалния убиец стигнал до електрическия стол, за всеки от вида „Homo sapiens“ е само тя — НАДЕЖДАТА.

Ползва се за всичко.

За здраве.

За радост.

За любов.

За живот. И когато дойде време да се „разведем“ с него, сигурно си тръгва едва след нас.

Няма съмнение, че болестта, слепотата, позорът са зло и страдание почти за всички и почти навсякъде, но ключът към надеждата стои у всеки човек. Той сам си го изработва, шлифова, докато напасне в бравата, наречена НАДЕЖДА.

Ключът е език на който шепнем мечтите, желанията и намеренията си.

В синонимния ред на думата „надежда“ са се подредили: очакване, вяра, упование, надяване, ожидане, вероятност, изглед, шанс, блян, мечта, нахтар /диал./, все слова обемащи смисъла на човешкото мироздание.

Едва ли има по-голямо вълнение у човека, от въпроса за неговата съдба. И не познавам по-сигурен ключ към надеждата от внушенията на Фьодор Достоевски за това: „да вярваш, че няма нищо по-прекрасно, по-симпатично, по-разумно, по-мъжествено и по-съвършено от Христа“.

Според Достоевски на човека не е нужно възпитание, а чудо, защото невъзможното за човека е възможно за Бога — не превъзпитанието, а възкресението осмисля потребността от вярата в Христос.

Достоевски познава най-съкровените надежди и най-престъпните желания на човешкото сърце, а човека е изграден от страсти и потреби, които не са разумни и не е достатъчно всичките му действия да бъдат обяснявани само със законите на разума.

Човекът не се ражда за щастие. Човекът заслужава щастието си, но винаги чрез страдание. Страданието е законът на нашата планета. Когато го изпитваме нещо престъпно ни напуща и очиства. Така надеждата се сплита с вярата.

Неоспорим факт е, че най-големите престъпления в историята на човечеството се извършват в името на божеството: прословутите Кръстоносни походи, с най-безумният — Детският кръстоносен поход от 1212 година, пожертвал 10 000 деца, неизброимите религиозни войни, днешните изстъпления на фанатизма, съсипват надеждите за добруване.

Връзката между политика и религия винаги е била бурна, но днес хуманизма е разколебан от последния опасен обрат — фундаментализма. Наложи се светът да осъзнае докъде стига нетърпимостта, престъпността и терора.

По време на едно предизборно събрание през 1991 година алжирските фундаменталистки лидери не се поколебават да изпишат в небето с помощта на лазер свещената формула „Аллах е велик“. Само че доказателствата за „величието“на тази религия с днешна дата се оказват изчерпани. Би следвало човечеството да съедини религията със светската рационалистична мисъл, така, че нито фанатизма, нито атеизма да възпрепятстват надеждите за световен сговор.

„Времето на политиката и религията е отминало. Настъпил е часът на науката и духовността“ — иска ми се да вярвам в тези думи на Джавахарлал Неру.

Човекът е религиозно и социално същество. Независимо дали мълви молитви в църква, джамия, синагога, или будистки храм, той търси разковничето за мечтите си, което е поместено у самия него: да иска от себе си колкото може повече, да прощава на другите колкото може повече, да дава на ближния колкото може повече.

Дошло е времето, в което християнската максима: „Щом имаш две ризи, дай едната на ближния си“ да се преосмисли в: „Щом имаш една риза и тя е по-нужна на ближния, дай му я“. Пък може това да е ключе към човешкото щастие.

Човекът не живее само своя собствен живот. Той живее за своето семейство, за своя народ, за цялата човешка общност. Важното е да посее, дори и да не може да дочака цветовете и плодовете, но трябва да има надежда, че жътва ще има. Ако се съхранят ценностите, духовните сили у човека ще пораснат и ще предпоставят едно по-високо развитие. Тогава Дантевото „Lasciate ogni speranza“ /Надежда всяка тука оставете/ не ще е заплаха за човека и пребиваването му в отвъдното. Защото осмисленият живот в името на другите не се нуждае от индулгенции пред Бога.

В най-съкровените си надежди човекът се е уповавал на любовта като начин за проникване в съществото на другия. Който умее да обича, предпочита да дава, а не да получава и най-съвършената еманация на любовта не претендира за себе си нищо друго, освен правото да помага.

От всички символи за даряваща любов, особено впечатление прави катедралата „Нотр Дам дьо ла Гард“ в Марсилия. Живописно издигната над града, при хубаво време тя се вижда и от острова на обречените — Иф. Златната статуя на Божата майка — пазителка с младенеца е събрала безброй сбъднати надежди. По серпентините към храма са наредени малки плочки с имената на вярващите, получили свещената й подкрепа. Вероятно подобно внушение има за мюсюлманите осмоъгълната джамия Ал-Харам аш-Шариф в Ерусалим, Стената на плача за евреите, както и Гробът Господен за християните.

Опасна утопия е да се игнорира вярата на човека в Божията сила. Независимо коя религия изповядва, всеки трябва да уважава правото на избор на другия. Изповедалнята е място, в което несъвършенствата ни намират изказ и пак там сме поканени да си измислим отговорен и състрадателен живот изпълнен с надежда.

Път към нея хората могат да намерят впускайки се в лично търсене, което ще ги накара да разгърнат възможностите си, без ограничения в личната им свобода:

„Има една велика истина на тази планета: независимо кой си и с какво се занимаваш, щом много силно желаеш нещо, това означава, че желанието ти се е родило в Душата на Вселената. То е твоята мисия на земята.

Всемирната душа се подхранва от щастието на хората. А понякога от нещастието, завистта, ревността… Единственото задължение на хората е да осъществят Личната си легенда. Всичко се свежда до една единствена същност. И когато силно искаш нещо, цялата Вселена ти съдейства, за да постигнеш желанието си.“

Паулу Коелю

Ключът към надеждата е в същността на всеки от нас, когато е насочена към ближния. Щом отдадем кесаровото кесарю, сме готови да поемем по стълбата на духовността,която осмисля пребиваването ни на земята.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.